# לשולטן יש קרניים!
צילום: עידית נרקיס כ"ץ
אתם לא מתארים לכם כמה כיף אצלנו בבית המכירות הפומביות תרי זוזי. בין כל הספרים, הציורים, המכתבים והמסמכים המרתקים שעוברים דרכנו, אנחנו זוכים להתפעל גם מכתבי עת עבריים, מכל מיני מינים, נושאים ותקופות. המציאה האחרונה היא כתב עת לפולקלור ואתנולוגיה בשם ״עדוֹת״. הוא ראה אור במשך שנים אחדות בלבד, מעט לפני קום המדינה, והתמקד בתיעוד של מנהגים, תרבות ומסורת של העדות השונות בארץ ישראל. בגיליון הראשון שלו, משנת 1945 (תש״ו בשבילכם), מצאנו סיפור מיוחד מאוד שהביאה המשוררת זלדה שניאורסון. זלדה שוחחה עם עולה זקנה ממרוקו בשכונת הבוכרים בירושלים, ושמעה מפיה נוסח יהודי־מרוקני של אגדת המלך מידס. כן, אותו ״למלך יש אוזני חמור״ שאנו מכירים מהמיתולוגיה היוונית. ״הזקנה, היא משורש של צדיקים שלחמו עם שדים ועם שדות. במרוקו יש הרבה מהם״, מספרת זלדה בהקדמה שכתבה, ״עברית היא יודעת רק מעט. בכל זאת נתתי את הסיפור בלשונה, באופן מלולי; נדמה לי שכדאי הוא לשים לב לניב העברי המרוקני העסיסי שלה. הזקנה מצטדקת על מה שאינה מטיבה לדבר עברית: שם החכמים אמרו: הבנות לא צריך ללמד! אסור!" והנה הסיפור במלואו, כפי שהזקנה סיפרה אותו לזלדה: ״מלך אחד קרניים צמחו בראשו. התבייש המלך ההוא להסתפר, פן יתגלה לבריות סודו. גדלו כיער שערותיו (עד פה גדלו). ביקש לגזוז אותם. קרא את הסַפָּר והשביע אותו, שלא יגלה לאף אדם מה שעיניו ראו. ולא יכול הספר לסבול בתוכו את הסוד. מה עשה? הלך למערה אחת ואמר לה: מערה! מערה! לשולטן יש קרנים! לשולטן יש קרנים! לשולטן יש קרנים! גדלו ליד המערה ההיא קנה וסוף. עבר רועה עזים. כרת אחד קנה, ועשה ממנו חליל. התחיל לחלל הרועה. נשמע מתוך החליל הקול: לשולטן יש קרנים! לשולטן יש קרנים! שמעו בשוּק את הקול. סיפרו למלך. שלח המלך לקרוא את הספר, אמר: לא אמרתי לך, לא תגלה לאף אדם את סודי? אמר הספר: אני, תסלח המלך לי, הלב שלי היה נפוח מרוב הסוד. והלכתי למערה אחת וסיפרתי לה את סודי. אמר המלך: סלחתי לך. ספר בן־אדם את מה שבלבך אפילו לקיר ואל תסבול״.

ההנחה השבועית למנויי המגזין ספרי ילדים ונוער עכשיו ב-15% הנחה עם קוד קופון: KIDS *בתוקף עד 22.5.26
< לרכישה באתר

# עם חברים כאלה

בעוד יומיים נציין את מה שנחשב, עד לעצם היום הזה, הפשע הספרותי הנורא ביותר בהיסטוריה. הפשע המדובר התרחש ב־17 במאי 1824, כאשר התאספו חבריו של המשורר האנגלי לורד ביירון, חודש לאחר מותו – ושרפו את היומנים שלו. ביירון כתב את היומנים בין 1818–1821 ותיעד בהם את חייו, את אהבותיו ואת השקפותיו, וככל הנראה לא טרח לצנזר את עצמו בשום צורה. מתוך הבנה שמדובר בכתבי יד נפיצים, הוא מסר אותם לאחדים מחבריו כדי שיפרסמו אותם לאחר מותו. אולם בשעת אמת, החברים החליטו להשמיד אותם. רשמית, הם עשו זאת מתוך דאגה לשמו הטוב של ביירון, אך ייתכן שהם דאגו לא פחות למוניטין של עצמם. כך או כך, מדובר באבדה קשה לדיראון עולם. ״כאשר תקראו את הממואר שלי", אמר ביירון בעודו בחיים, ״תלמדו על הרעות, המוסריות והגופניות, של הוללות אמיתית. אני יכול להבטיח לכם שחיי מבדרים מאוד ומלמדים מאוד״.

אל תשכחו: כדי להמשיך לקבל את המגזין השבועי שלנו באופן קבוע, יש להירשם לרשימת התפוצה.
< להרשמה למגזין השבועי

# שיר לשבת
מתוך הספר ״שירים מן הזמן החשוך״ מאת אברהם חלפי.
חלפי (1906–1980) החל את דרכו כמשורר בשנות השלושים של המאה הקודמת. הוא השתייך לחבורה של שלונסקי ואלתרמן, ורבים משיריו הולחנו, בהם ״עטור מצחך״, בביצוע האגדי של אריק איינשטיין. חלפי היה גם שחקן תיאטרון מוכר ונמנה בסגל של תיאטרון הקאמרי. לשירים נוספים מאוסף ספרי השירה של האחים גרין בקרו בפייסבוק או באינסטגרם שלנו.

< לתשובות באתר

greenbrothers.co.il | ידידיה פרנקל 39, תל אביב | 03-5238501
לחצו כאן אם אתם רוצים לקבל פחות מיילים - Manage Preferences לחצו כאן אם אתם רוצים להפסיק לקבל מיליים -